Savnede du ham?
Jeg kendte ikke andet.
Så simpelt var det.
Vi var som to forældreløse, der forsøgte at lære at leve.
Vi bestilte en rejse til Europa.
I ugerne før afgangen...
studerede hun den gamle verdens myter og legender...
besat af at opsøge, hvad hun kaldte, "vores slags".
Se, hvem vi glemte.
Lad os slippe dem fri.
- Ja. - Ja.
Det er kareten.
Hør, Louis...
der er stadig liv...
i disse gamle hænder.
Ikke helt furioso.
Moderato...
måske cantabile.
Hvordan kan det være?
Spørg alligatoren.
Hans blod hjalp.
Og så på diæt af slangeblod...
tudser...
og alt det elendige liv...
i Mississippifloden...
blev Lestat...
langsomt...
noget nær sig selv igen.
Du har været...
en meget...
meget...
slem lille pige.
Skibet sejler uden os!
Selvom ildebranden syntes at sprede sig...
stod jeg på dækket angst og bange for, at han skulle dukke op igen...
fra floden som et uhyre for at fortære os.
Og på hele vejen tænkte jeg:
"Lestat...
"vi fortjener din hævn.
"Du gav mig den 'mørke gave'...
"og jeg udleverede dig til døden for anden gang. "
Selvom skibet lykkeligvis var fri for rotter...
ramte en underlige plage passagerne.
Claudia og jeg lod til at være uimodtagelige.
Vi holdt os for os selv...
dækkende over hinandens mysterium.
Vi nåede Middelhavet.
Jeg længtes efter det blå vand, men det var sort...
vand ved nattetide.
Og hvor jeg dog led...
i forsøget på at genkalde farven, jeg i min ungdom tog for givet.
Vi ledte i den en by efter den anden...
ruin efter ruin...
det ene land efter det andet.
Og vi fandt altid ingenting.
Jeg begyndte at tro, vi var de eneste.
Det var en underlig betryggende tanke.
For hvad kan de forbandede have at sige til de forbandede?
Fandt du noget?
Bonderygter...
overtro hvad angår hvidløg...
kors...
og den gamle pæl i hjertet.
Men en af vores slags?
Ikke en lyd.
Er der ingen vampyrer i Transylvanien? Ingen Grev Dracula?
Fiktioner, min ven.
Folkets historier om en vanvittig irer.
Paris...
september, 1870.
Byen, jeg altid havde drømt om.
Når alt kom til alt, var jeg kreoler, og Paris var New Orleans' moderby.
Hun var enestående i sig selv.
Vi kom atter til live.
Blot os to.
Og jeg var så euforisk, at jeg gav efter for alle hendes ønsker.
Således skete det...
da vi havde opgivet vores søgen efter vampyrer...
at en vampyr fandt mig.
Klodrian!
Santiago!
Jeg har gennemsøgt verden for en udødelig, og dette er, hvad jeg finder!
Tag den petite skønhed med.
Ingen vil gøre dig ondt.
Det vil jeg ikke tillade.
Og...
husk mit navn:
Armand.
Husk, hvad jeg har sagt.
De har forskellige evner. De kan læse dine tanker.
Det er ham, der er vampyr.
To forelskede...
vandrer hen ad en violblå vej...
deres lidenskabelige omfavnelser...
lader dem fri for dødstanker...
indtil de befinder sig...
indenfor min rækkevidde.
Vampyrer lader som om de er mennesker, som lader som om, de er vampyrer.
Hvor avantgarde.
Munken, hvis sjæl tilhører himmelen...
og hvis dage han bruger på...
fromme tanker...
møder sin skaber før forventet.
For ingen af hans bønner bliver belønnet.
Må lærestregen her få sin ende...
med denne bemærkning:
Hver og en af jer vil mine klamme hænder berøre.
Hver og en må lade sin pande kysse.
Men lyt!
En dødelig står for at komme!
Hvad har vi her?
Hvilken skønhed ved min side?
En blomstrende rose?
Måske ønsker hun at blive min hustru.
Måske har hun ikke hørt efter!
Jeg vil ikke dø!
Men vi er døden, som vi altid har været.
Hjælp mig!
- Hvad har jeg gjort? - Vi dør alle.
Men jeg er ung!
Døden har ingen respekt for alder! Den kan indtræffe når og hvor som helst.
Lige så vel som dette kød er lyserødt nu...
vil det med alderen blive gråt og rynket.
Lad mig leve! Jeg er ligeglad!
Hvorfor skulle døden da bekymre dig nu?
Og hvad hvis døden udfrier?
Hvem ville den vende sin lidenskab mod?
Ville du vælge en person blandt publikum?
En person, der lider, som du gør?
Monsieur Vampyr, tag mig.
Jeg forguder dig!
Vent til De står for tur.
Ved du, hvad det betyder at blive elsket af døden?
At blive vores brud?
Ingen smerte.
Uhyrligt.
Vi bor under jorden.
Lad mig vise jer.
Uhyrligt.
Ja.
Men meget smukt.
Velkommen til mit hjem.
Smag ham.
To vampyrer...
fra den nye verden...
er kommet for at vise vej ind i en ny æra...
eftersom alt vi har kært rådner...
og svinder bort.
Er du leder af gruppen?
Hvis der var en leder...
ville det være mig.
- Har du svarene? - Har du spørgsmålene?
Hvad er vi?
Ingen...
hvis ikke vampyrer.
Hvem gjorde os til det, vi er?
Du kender vel ham, der skabte dig?
Jo, men hvem skabte ham?
Kilden...
til al denne...
ondskab.
Jeg forstår.
Jeg så dig i teatret.
Din lidelse...
din sympati for den pige.
Du dør...
når du dræber.
Du føler, du fortjener at dø, men at der dog ingen grænser er.
Men gør det dig ond?
Siden du forstår, hvad godhed er, gør det dig ikke...
god?
Så er der ikke noget?
Måske.
Men måske...
er denne...
den eneste ondskab, der er tilbage.
Eksisterer Gud så ikke.
Jeg kender intet til Gud.
Eller djævelen.
Jeg har aldrig haft et syn, ej heller lært en hemmelighed...
der ville forbande eller frelse min sjæl.
Så vidt jeg ved...
efter 400 år...
er jeg den ældste...
nulevende vampyr...
i verden.
Så forholder det sig, som jeg frygtede for.
Du frygter for meget.
Så meget at jeg frygter...
Han, der skabte dig...
skulle have fortalt dig det.
Han forlod den gamle verden og tog til den nye...
Han vidste intet.
Desuden var han ligeglad.
Vidste?
Kom, min kære.
Det er tid til at komme videre.
Jeg er sulten...
og byen venter på os.
Stedet var tomt, da vi gik.
Stille som en grav.
Idet vi famlede os igennem det, kom tankerne tilbage til mig:
"Jeg har gjort Lestat uret.
"Jeg har hadet ham af forkerte grunde. "
Hvordan har du gjort ham uret?
Du sagde et navn.
Ja, et navn, jeg helst ikke vil nævne igen.
Der er kun en slags udåd...
blandt vampyrer.
Den betyder død for enhver vampyr:
At dræbe en af sine egne.
- Tror du, jeg ville lade dem gøre dig ondt? - Nej.
Faren forener os.
Kærligheden forener os.
- Kærligheden? - Kærligheden.
Du ville forlade mig for Armand, hvis han bad dig om det.
Aldrig.
Han vil have dig, som du vil have ham. Han har ventet på dig.
Han vil have dig som ledsager.
Han slår tiden ihjel derinde.
Han finder det lige så trist og livløst, som vi gør.
Måske.
Ved du, hvad hans sjæl sagde til mig uden at sige et ord?
Den sagde: "Lad ham gå."
"Lad ham gå."
Er det, hvad jeg burde gøre?
Lade dig gå?
Min far...
min Louis...
der skabte mig?
Det skal nok gå.
Tror du virkelig det?
Soldaten...
på vej hjem fra krigen...
tror at sejren har hærdet ham mod sorg...
til døden kommer forbi...
og skiller ham fra hans hest.
Jeg ventede på dig.
Hør godt efter.
Claudia er mig meget kær.
Hun er min datter.
Din elsker.
Nej, min elskede.
Mit barn.
Det siger du. Du er uskyldig.
Hun er i fare, ikke?
- Det er hun. - Hvorfor?
Jeg kunne give gode grunde.
Hendes tavshed.
Hendes ungdom.
Det er forbudt at skabe en så ung...
så hjælpeløs...
som ikke kan overleve alene.
Bebrejd ham, der skabte hende.
Slog I vampyren ihjel, der skabte jer begge?
Derfor vil du ikke sige hans navn?
Santiago tror, I gjorde.
- Vi ønsker ingen strid med ham. - Den er allerede begyndt.
Hvis du vil redde hende...
- Så send hende væk! - Så tager jeg også af sted.
Så hurtigt?
Uden de svar, du sådan længtes efter?
Der var jo ingen.
Men du stillede de forkerte spørgsmål.
Ved du...
hvor få vampyrer...
der er udødelige?
Hvor hurtigt de fordufter af egen vilje.
Verden...
forandrer sig.
Det gør vi ikke.
Deri ligger ironien...
der i sidste ende dræber os.
Du kan kontakte denne tid for mig.
Mig?
Er det ikke indlysende?
Min sjæl er tidløs.
Jeg er oppe imod alt.
Det har jeg altid været.
Det er netop din tids sjæl.
Selve kernen.
Dit fald...
fra nåde...
karakteriserer et helt århundrede.
Hvad med vampyrerne i teatret?
Forfaldne...
ubrugelige.
De kan ikke tænke.
Men...
det kan du.
Du reflekterer...
over knuste hjerter.
En vampyr...
med en menneskelig sjæl.
En udødelig med en dødeligs lidenskab.
Du...
er...
smuk, min ven.
Lestat må have grædt, da han skabte dig.
Kendte du Lestat?
Ja.
Jeg kendte ham.
Jeg kendte ham godt nok til ikke at begræde hans bortgang.
Jeg følte endelig en slags fred.
Jeg havde fundet en lærer, som Lestat aldrig kunne have været.
Armand ville aldrig holde sin viden for sig selv.
Han ville sprede den, som fluer spreder smitte.
Madeleine...
Louis er genert.
Drik.
Gør det.
Jeg kan ikke. Jeg har ikke styrke nok.
- Det sørgede du for, da du skabte mig. - Du ved ikke, hvad du beder om!
Jeg har.
Du har fundet dig en ny ledsager! Du skal lave mig en!
Hvordan ser vi ud for dig?
Finder du os smukke?
Magiske?
Vores hvide hud og blodskudte øjne? Ved du, hvad du går ind til?
Din ondskab ligger i manglen på samme!
Og det skal jeg ikke længere lide under!
Få mig ikke til det! Jeg kan ikke!
Og dog kunne du gøre det ved mig.
Du røvede mig fra min mors hænder som to uhyrer i et eventyr.
Og nu græder du!
Jeg har ikke tårer nok for hvad, du har gjort imod mig.
Giv hende til mig, Louis!
Gør dette, før du forlader mig!
Åh Gud!
Jeg elsker dig stadig!
Det er det triste i det!
Hvem vil tage sig af mig...
når du ikke er her mere?
Hvad tror du, hun er, Madeleine?
En dukke?
Et barn, der ikke kan dø.
Og barnet, der døde?
Min datter.
Hvad sker der med hende?
Hun er døende.
Det skete også for dig...
men du var for ung til at kunne huske.
Hvis hun dør...
Er det kun menneskelig død.
Nær mig intet ondt, min elskede.
Nu står vi lige.
Hvad mener du?
Det, der døde i det værelse, var ikke kvinden.
Det, der døde...
var det sidste menneskelige...
åndedræt i mig.
Ja, far.
Endelig står vi lige.
Sandhedens time er kommet.
Få fat i Armand. Han ville ikke lade dette ske.
Død for de andre.
For dig...
evighed i en kasse.
Muret inde bag en mur.
Dit eneste selskab vil blive dine skrig.
Måske vil det tage århundreder.
Tag dem!
Sov sødt.
Nej! Nej!
Hjælp!
Vågn op!
Hvor er Claudia?
Claudia. Jeg kan ikke hjælpe hende.
- Hvor er Claudia? - Jeg kan ikke redde hende!
Jeg risikerer kun at miste dig!
Lad være!
Kom Louis.
Ikke her.
Så kan en vampyr altså græde?
En gang...
måske to gange i en evighed.
Måske var det for at stoppe tårerne for altid, at jeg tog sådan en hævn.
Stop ham! Det brænder!
Tag ham! Stop ham!
Du advarede dem ikke engang, vel?
Nej.
Og du vidste, hvad jeg ville gøre.
Ja.
Jeg reddede dig, ikke?
Fra en frygtelig morgendæmring.
Du var deres leder. De stolede på dig.
Nej.
Du fik mig til at se deres fejl, Louis.
De var...
fordømte, fastlåste i en forgangen tid.
De havde glemt den første regel...
vi skal være magtfulde...
smukke...
og uden anger.
Kan du lære mig det?
Ja.
At være fri for anger?
Sikke et par vi kunne blive.
Hvad hvis jeg ikke ønsker at leve efter den regel?
Hvad?
Hvad hvis jeg kun har min lidelse?
Min anger?
Vil du ikke miste det?
Så du også kan være i besiddelse af det?
Hjertet, der begræder hende...
som du brændte til aske?
Jeg sværger, jeg ikke...
Men jeg ved, du gjorde det.
Jeg ved...
du ikke...
angrer noget.
Du føler...
intet.
Hvis det er alt, jeg har at lære...
kan jeg gøre det alene.
Jeg vil dø.
Nej.
Du er død.
Og du vil have mig til at kvikke dig op igen.
Og hvor meget din invitation end tiltrækker mig...
må jeg angerfuldt...
afslå.
Jeg vandrede i årevis:
Italien, Grækenland...
de antikke lande.
Men verden var som en grav for mig...
en kirkegård fyldt med ituslåede statuer.
Og hver af statuerne mindede om hende.
Og så, ud af nysgerrighed...
kedsomhed, eller hvad ved jeg...
forlod jeg den gamle verden...
og tog tilbage til mit Amerika.
SOLOPGANG
Og takket være det mekaniske vidunder...
så jeg min første solopgang...
i 200 år.
Og hvilke solopgange!
De var bedre end virkeligheden.
Først var de sølvfarvede...
og så, som årene skred frem, lilla...
røde...
og så længselsfulde blå.
I foråret 1988 tog jeg tilbage til New Orleans.
Så snart jeg duftede luften, vidste jeg, jeg var hjemme.
Den var rig...
næsten sød...
ligesom duften af jasminer og roser rundt om vores gamle gård.
Jeg gik rundt i gaderne, der duftede af denne længslens parfume.
Og så på Prytania Street...
kun få gader fra Lafayette kirkegården...
fik jeg færten af døden.
Og den kom ikke fra gravene.
Lugten blev mere intens, som jeg gik.
Gammel død.
En lugt alt for svag for dødelige.
Hvor er jeg glad for, du er her!
Jeg har drømt...
om dette øjeblik.
Hun skulle aldrig have været en af...
os.
Det hører fortiden til, Lestat.
Fortiden.
Stadig smuk, Louis.
Du har altid været den stærke.
Vær ikke bange.
Jeg vil dig intet ondt.
Du er altså kommet hjem til mig?
Kan du huske hvordan, jeg var?
Hvilken vampyr...
jeg var?
Ja, det husker jeg.
Ingen...
kunne modstå mig...
ikke engang dig.
Jeg prøvede.
Ja, du prøvede.
Og jo mere du prøvede...
jo mere ville jeg have dig.
Jeg kan ikke klare det.
Sådanne lys...
og al den larm!
De gør natten lysere end dagen.
Det er falsk lys.
Det kan ikke såre dig.
Hvis du bliver hos mig, Louis...
kunne jeg komme tilbage.
Blive den gamle Lestat igen.
Jeg bliver nødt til at gå.
Hvad, der blev af Lestat, ved jeg ikke.
Jeg går videre...
nat efter nat.
Jeg lever af dem, der krydser min vej.
Men al min lidenskab forsvandt med hendes gyldne hår.
Jeg er en overnaturlig ånd med hud og hår.
Afsondret.
Uforanderlig.
Tom.
Tom?
Er det alt?
Nej, sådan kan det ikke ende.
Men det gør det.
Det er ikke mere at fortælle.
Der må være mere at fortælle. Du forstår ikke dig selv. Du er ikke tom.
Jeg ville ønske, jeg var ligesom dig, og have din magt...
og se de ting, du har set.
Du har ikke hørt efter.
Jeg har hørt efter. Din historie er utrolig.
- Den er ufattelig. - Gør, hvad du vil med den.
Giv den til andre. Lær det, du kan.
Du ved, der kun er én måde, hvorpå jeg virkelig kan lære.
Du havde en grund til at tage mig med.
Ikke?
Hvilken grund skulle det være?
Du vil have en ledsager. Du vil have kontakt til den ydre verden.
Det er mig. Tag mig. Jeg vil have det.
- Jeg nægter at lade det ende sådan. - Gud, jeg har jokket i det igen.
Overhovedet ikke. Gud har ikke noget med det at gøre.
Kan du lide dette?
Kan du lide at blive føde for de udødelige?
Kan du lide at dø?
Stop!
Det hele begyndte i året 1 791.
Jeg var 24. Yngre end du er nu.
Men tiderne var anderledes. Jeg var allerede en voksen mand.
Jeg ejede en stor plantage lige syd for New Orleans.
Jeg havde mistet min kone under fødslen.
Jeg ryster i bukserne.
Hun og spædbarnet var blevet begravet et halvt år forinden.
Det er godt.
Jeg ønskede at forene mig med dem.
Virkelig godt.
Jeg går ud fra, jeg ikke behøver nogen introduktion.
Jeg har det allerede bedre.
Jeg ønskede at dø mere end noget andet.
Jeg inviterede døden.
En udfrielse fra smerten af leve.
Han hviner stadig.
Har du hørt nok?
Det har jeg måttet lytte til i århundreder.
Vær ikke bange...
Jeg vil give dig valget...
som jeg aldrig fik.
Subtitles by SOFTITLER synch: hIman